***HOȚUL DIN BAGDAD***
N-am știut niciodată de ce oamenii se întorc de pe mare
Marea e crudă, dar marea e pură
Cauza acestei purități mari trebuie să fie
Faptul că oamenii de pe mare sunt puțini și departe unii de alții
Suferința e tot ce mi-a dat vreodată
Și totuși mă întreb de ce oamenii se întorc de pe mare
Marea e crudă, dar marea e pură
O, sărman Pământ negru
Cât de binevoitor poți să fii
Prințesa... Ai vești pentru mine?
Nu, stăpâne.
- E moartă? - Încă doarme.
- Mi-ai îndeplinit porunca? - Da, stăpâne.
- Și orbul? - A fost găsit.
Milostenie, întru slava lui Allah!
Ce? Javra ta latră? Frumoasă răsplată, pentru milostenie!
Fiindcă milostenia ta e falsă ca și moneda.
Atunci trișezi, cerșetorule!
Un orb nu poate deosebi una adevărată de una falsă.
Din păcate, nu pot deosebi ziua de noapte. Câinele meu a făcut asta.
Cum poate deosebi un câine, una falsă de una bună?
Convinge-te singur!
Pe sfântul Allah!
E o monedă falsă, iar eu însumi habar n-aveam!
Apropie-te, utilizator al trunchiurilor de copaci...
acum care este cea falsă?
Acesta nu este un câine, ci reîncarnarea unui perceptor!
O, voi, cărora Allah v-a dat darul vederii...
pentru a vă umple ochii de frumusețe și desfătare...
îndreptați-vă atenția spre cei pentru care, minunata voastră lume...
este doar o cetate a nopții veșnice.
Milostenie, întru slava lui Allah!
- Adu-l la mine! - Milostenie, întru slava lui Allah!
Milostenie, întru slava lui Allah!
Roagă-te pentru mine! Numele meu este Halima.
- Te cunosc? - Îți cunoști toți prietenii?
Nu am niciunul, să știi.
Nu poți avea încredere în cineva care convinge nu cu vorbe, ci cu fapte?
În casa mea, găsești mâncare și odihnă. Și ceea ce este al meu este și al tău.
- De ce trebuie să-mi oferi toate astea? - Pentru rugăciunile tale.
Asta e prea mult, pentru atât de puțin.
- Ia-mă de mână! - Nu e cazul. Câinele meu vede pentru mine.
Mi-a oferit mai mult decât a putut primi vreodată, ca toți câinii.
Acesta este un somn mai presus de puterea mea de înțelegere.
Numai atât știu: când orbul va veni la ea, se va vindeca.
Ciudat, Stăpâne, el poate face ceva ce toate puterile tale nu pot.
Îl voi face să o facă pentru mine și îl voi alunga.
Dar ea îl iubește pe orb.
Vorbești de șoaptele a doi copii în grădina dragostei?
Ea încă n-a învățat ce-i dragostea.
De aceea mă aflu aici, ca s-o învăț.
- Biet cerșetor orb. - Ești mai nefericit decât poți pricepe.
- Asta nu se poate. - Dar noi nu suntem nevăzătoare.
Însă eu... sunt.
- Spune-ne numele tău. - Ahmad.
- Ahmad, nu vei mai cerși.
- Nici hoinări. - Rămâi aici, alături de noi!
O stăpâne a mătăsurilor, sunt sigur că sunteți frumoase...
dar pentru mine nu există opreliște.
Trebuie s-o caut, pe cea pe care o iubesc, pe care am pierdut-o.
Văzătorii caută adesea toată viața lor și nu reușesc să găsească asta.
Rămâi! Există vraci buni aici. Aceștia îți pot reda vederea.
Asta ar fi cea mai neagră zi din toate zilele mele.
- Vorbești în ghicitori. - Vă voi da răspunsul. Ascultați!
A fost odată un rege, fiu de rege și din o sută de regi.
Supușii săi erau nenumărați, averea sa nemăsurată...
puterea nemărginită.
Iar acest câine nu era un câine...
ci un tânăr care a trăit în Bagdad și i-a devenit drag regelui.
Dar în acele zile, el nu era altceva, decât un mic hoț.
Ce tot îmi miroși peștele, vagabondule? Afară! Afară!
Vrei să chem soldații cadiului? Mm?
Prindeți, hoțul!
Prindeți, hoțul! Prindeți-l pe acest hoț!
Hei!
Regele Ahmad!
Fiul lui Akbar, nepotul lui Harun-Al-Rașid...
Cel Mare, Cel Vestit...
Stăpânitor al Pământului, apărător al credinței...
Slujitorul Atotputernicului...
și Stăpânul Lumii.
Regele Ahmad!
Din păcate, eu eram acel om măreț.
365 de neveste erau ale mele. În inima mea nu exista iubire.
Cincizeci de palate dar eram ca fără de casă.
Cel mai bogat dintre supușii mei, eram cel mai sărac dintre săraci.
Orice dorință îmi era satisfăcută. Am crescut lipsit de griji.
Și în întregul meu vast regat nu am putut găsi nimic de făcut.
Nicio treabă, niciun țel, nicio țintă.
Căci totdeauna marele meu vizir Geafar a stat între mine și oamenii mei.
O altă execuție.
De ce trebuie să moară?
A gândit, Domnul și Stăpânul meu.
- E o crimă așadar, să gândești? - Pentru un supus, este de neiertat.
Oamenii pot fi supuși numai prin teroare?
Oamenii sunt răi. Au ura în dosul ochilor, minciuna pe buze, trădarea în inimile lor.
Vei învăța într-o zi mărite rege...
că sunt cam trei lucruri pe care oamenii le respectă:
Biciul care plesnește, lațul care sugrumă și sabia care ucide.
Prin puterea și groaza acestora, ai putea cuceri Pământul.
Să vreau să cuceresc Pământul?
Dar ce-ai dori, Domnul și Stăpânul meu?
Mă gândeam că aș putea încerca să le dăruiesc fericire.
Fericire. Sunt proști și hoți.
Bunicul măriei-tale știa asta și dacă ai ști la fel...
ai face ca el.
Într-o noapte, după lăsarea întunericului...
părăsește palatul și du-te printre supușii măriei tale...
amestecă-te în mulțime, intră în casele lor...
ascultă, observă și ia aminte!
- Diseară, Geafar. - Diseară, regele meu.
- Supușii măriei-tale, regele meu. - N-am fost nicicând așa aproape de ei.
Du-te! Ascultă, observă și ia aminte!
Se spune, că deși Allah ar fi mai înțelept sau mai milos...
a existat prin negura vremurilor un rege printre regi...
stăpân și conducător al oștirilor, de pe mare și din împrejurimi.
Iar acest stăpân al vremurilor și oamenilor, era un asupritor al ambelor...
încât Pământul era negru în fața supușilor și sclavilor săi.
- Ce spune? - Și s-au văitat împreună în secret.
De ce, nu știu!?
Este regele, cel despre care vorbește?
Nu pune întrebări. Sunt spioni peste tot.
Trebuie să fii cu băgare de seamă în Bagdad.
Sunt străin aici. Îmi poți spune despre ce vorbește bătrânul.
Despre speranțe deșarte...
despre o profeție, despre un eliberator.
Numai proștii și copiii cred asta.
Un eliberator, într-adevăr. Nu câtă vreme Ahmad este rege.
Și s-au văitat împreună în secret și au fost uciși în piață.
Dar un om înțelept printre înțelepții din Bagdad, i-a mângâiat cu o profeție...
spunând: "de-a lungul anilor, un eliberator va veni la voi"...
"iar acesta va fi semnul lui. Va fi cel mai de jos dintre cei de jos"...
"iar voi îl veți zări printre nori".
Iar lumea va striga: "îl zărim printre nori într-adevăr"...
"Căci, dacă Atotputernicul nu ne poate salva de acest tiran"...
"cum ne-ar putea ajuta unul neînsemnat?"
Și cititorul în stele, a răspuns:
"aveți credință, credeți în Allah!"...
"pentru că, într-o zi pe cer, veți zări un băiat"...
"cel mai de jos dintre cei de jos, așezat pe un nor".
"Dar norul va fi la fel de puternic ca dealurile de sub zăpadă"...
"și din înaltul cerului"...
"el va distruge acest tiran cu săgeata dreptății".
- Care este numele tiranului? - Ahmad.
- Ahmad.
Îmi doresc ca miracolul să se producă astăzi.
Mi-aș dori să mor astăzi.
Arestați-l! Aruncați-l în temniță!
Când spune că e regele, spune-le că e un nebun.
Prietenii și toți cei care i-ar putea fi credincioși, trebuie să fie omorâți.
Am aflat că bezna și nu acești oameni sunt răi, dar că el era rău.
Când m-a convins să mă amestec printre oamenii mei, mi-a întins o cursă.
Am fost aruncat în temniță...
Și acolo, în temniță, a început viața mea...
Fiindcă l-am întâlnit pe cel care avea să devină singurul meu prieten adevărat:
Abu, micul hoț din Bagdad.
Doar hoții mărunți sunt aruncați în temniță.
Nu! Nu! Nu în temniță!
- Nu mă arunca în temniță! Nu! - Intră, hoțule!
Tăiați-i brațul drept, iar apoi pe cel stâng.
Apoi, piciorul stâng, apoi cel drept.
- Și apoi capul. - Nu! Nu! Nu! Nu!
Am spus nu! Nu! Vă rog, nu!
- Nu mă omorâți! Nu vreau să mor! - Mâine dimineață.
În ce privește nebunul, măritul nostru sultan Geafar, este milostiv.
Doar capul.
Până la răsăritul Soarelui.
Nu! Nu, nu!
Sărman băiat, ei te socotesc nebun.
Eu nebun?
Tocmai au spus că tu ești nebun.
Ești într-adevăr nebun?
Asta este. Sunt nebun. Trebuie să fiu nebun.
Cel mai nebun dintre toți nebunii care au trăit vreodată în palatul sultanului.
- Ești nebun, destul de nebun. - Ce mai contează?
În zori, în afara cazului în care Soarele nu va mai răsări, vom muri amândoi.
Hoțul și nebunul. Dar eu nu vreau să mor.
Nu ești nebun...
Și poate că vom vedea răsăritul Soarelui de dincolo de râu.
N-ai auzit temnicerul? "Până la răsăritul soarelui".
Până la răsăritul soarelui, vom lua o barcă și vom fugi pe mare.
Nu am văzut niciodată marea...
Dar am auzit marinarii de pe malul râului vorbind despre asta.
În mare sunt pești la fel de mari ca Marele Templu...
Iar cei mici sunt mici cât degetul meu mic, cu tot cu aripi.
Și corăbii la fel de mari cât Bagdadul însuși...
cu pânze la fel de mari cât norii.
Iar când suflă vântul, merg la fel de repede ca antilopele...
Și te vor duce până în insulele din Indii și din China.
Până în insulele din Indii și din China.
Iar noi suntem închiși în temniță.
Securea va cădea până la răsăritul Soarelui.
Iar tu spui că nu sunt nebun.
- Privește! - Ce-i asta?
Cheia închisorii. Tocmai am furat-o.
- Cheia? Dă-mi-o! - Liniștește-te, liniștește-te!
Vrei pe cineva care să aibă grijă de tine. Nu putem pleca acum.
- De ce nu? - O să așteptăm. Într-o oră vor mânca.
După ce vor mânca, se vor culca. Apoi vom pleca.
Grăbește-te! Ține vâsla asta!
Dă-mi parâma! Grăbește-te! Trebuie să fugim!
Vrei să ne omoare?
Crezi că vor avea milă de noi?
Crezi că dacă regele ar fi știut, n-ar fi avut milă?
Regele era un prost. Sper că suferă la fel de mult, pe cât a făcut oamenii să sufere.
- Îl urăști atât de mult? - Toată lumea îl urăște.
De-aș putea pune mâna pe el măcar o dată...
De i-aș putea spune cât de prost a fost.
Spune-i asta acum! Eu sunt Ahmad regele.
- Vorbește! - Regele Ahmad a murit.
A murit ieri. Există un nou rege, Geafar.
Privește!
Geafar n-ar fi făcut tot acest tam-tam pentru mine.
El n-ar fi trimis toate străjile după mine.
Îndurare, stăpâne! Sunt sclavul tău.
Lasă-mi măcar un braț pentru furturi mărunte și-ți voi plăti îndoit birul.
- Cum te cheamă? - Sunt Abu hoțul...
Fiul lui Abu hoțul, nepotul lui Abu hoțul.
Cel mai nefericit dintre cei 10 fii cu o foame nestăvilită zi și noapte.
Ridică-te, micul meu prieten!
- Trebuie să ne întoarcem în Bagdad. - Cum poți fi atât de prost?
Adică, regele meu, vei fi ucis.
Un rege mort și un hoț mort nu valorează prea mult, să știi.
Dacă degetele îți sunt la fel de iuți precum mintea, ești prințul hoților.
Haide! Să prindem briza de dimineață. Asta ne va duce spre libertate.
Libertate! Ciudat! Am avut totul, dar nu și libertate.
Nici eu n-am avut nimic, mai puțin libertate.
Dar acum că ne-am luat-o, ce vom face cu ea?
Orice dorim. În trei zile, vom fi în Basra.
Poftim! Ia prăjina asta! Împinge!
Vreau să fiu marinar
Să navighez pe mare.
Nu sunt nici agricultor, tinichigiu, croitor sau orice mi-ar fi plăcut să fiu
Mătușile și verii
Alături de o duzină de brutari
M-au îndemnat să devin marinar sau tâlhar la drumul mare
Vreau să fiu bandit
Nu puteți înțelege asta
Să navighez pe mare înseamnă viață pentru mine
Înseamnă viață pentru mine
Abu! Basra!
Basra!
Basra! Ce frumos arată!
Ce frumos miroase!
Clătite!
- Dă-mi una! - Chiar că ești nebun!
Cine a mai auzit să mănânci clătite fără miere?
Dar cum poți fura miere?
Allah ne-a dat clătite și tot el ne va da și miere.
Miere! Miere!
- Vreți să cumpărați miere? - Da, ne gândeam să cumpăram puțină.
- Un chiup, desigur. - Chiup?
- Dacă e bună mierea. - Cea mai bună din Basra.
Ușor de zis. Mai întâi trebuie să încerc.
Am gustat și mai bună. Cum ți se pare?
- Nu. Nu e suficient de bună. - Nu.
Albinele tale nu ne sunt pe plac.
Să ai mai multă grijă de ele!
Hei, moșule! Al cui este palatul acesta?
Cum? Palatul sultanului, copil neștiutor!
- Palatul celor o mie de jucării. - Jucării?
Dar de unde veniți, cerșetori neisprăviți?
Nu știți că sultanul are cea mai mare colecție de jucării, din lume?
Cum adică, jucării?
Sultanul este bătrân, iar bătrânii sunt ca niște copii.
Își păzește jucăriile mai mult...
decât își păzește fiica.
Am spus destule. Pieriți din calea mea, stăpâni ai celor o mie de purici!
Allah fie cu tine, deși mă îndoiesc!
- Ce se întâmplă? - Dă-mi drumul!
- Nu, până când nu ne vei spune. - Vine prințesa!
- Dar de ce toată lumea fuge? - Înseamnă moarte să privești la ea.
- Moarte? - De ce?
Niciun om nu a văzut-o, nici nu trebuie, până ce tatăl ei n-o va da în căsătorie.
- E atât de urâtă? - Frumusețea ei este ca Soarele și Luna.
Lasă-mă să plec!
- Să fugim! - Unde?
Acolo sus!
- Mâncarea ta ne va costa moartea. - Fără să mâncăm, vom muri.
Abu! Uite-i că vin!
- Trebuie să o văd din nou. - Dar l-am găsit pe Sindbad marinarul.
Iar el ne-a oferit două locuri pe corabia lui.
Este cu mult mai minunată decât mi-am imaginat vreodată.
Iar la următorul flux, va pleca.
Nu pot să merg. Trebuie să o revăd.
Dar, Ahmad, toată viața am visat să merg cu o corabie mare, în lumea întreagă.
Nu pot să merg. Trebuie să o revăd.
Dacă te ajut să o vezi, vei veni apoi cu mine?
O voi face.
Inima mea, care bați, Fii liniștită astăzi
Trebuie să așteptăm cuvântul
Pe care toți oamenii îl spun
Și când, inimă a mea, Va ajunge la tine
Amintește-ți să tresalți
Ar putea fi sincer
Destul! Muzica unui cântec de dragoste este la fel de grea ca aerul amiezii.
Să așteptăm privighetoarea și noaptea!
La iaz!
Un duh!
Un duh. Nu te duce! Nu te duce! Este un duh în iaz.
Un duh.
Ți-e frică?
Da. Groaznic.
De ce nu fugi?
Vreau să mă uit.
N-am mai văzut un duh până acum.
Ei bine, atunci ce vezi?
Amintește-ți mereu, unui duh, trebuie să-i spui adevărul!
Nu pari a fi rău. Ești un duh bun?
Nu prea bun. Duhurile bune sunt la fel de plictisitoare, ca oamenii cumsecade.
- Locuiești acolo jos? - Nu.
- De ce ai venit? - Să te văd.
- Vroiam să mă scald. - Aștept.
Să mă scald, cu tine acolo?
Dă-mi mâna atunci! În jos în apă!
Duhule, ai plecat!
N-am vrut să pleci așa curând.
O să te mai revăd? Niciodată?
Nu-ți fie frică! Nu sunt un duh.
Cine ești?
Sclavul tău.
De unde ai venit?
Din cealaltă parte a timpului... ca să te găsesc.
De câtă vreme mă căutai?
De la începutul veacurilor.
Acum, că m-ai găsit, cât timp vei rămâne?
Până la sfârșitul veacurilor.
Pentru mine, nu poate exista frumusețe mai mare în lume, decât a ta.
Pentru mine, nu poate exista mai mare plăcere în lume...
decât să-ți fiu pe plac.
Vei fi aici mâine în grădină, la aceeași oră?
Există un grădinar aici care veghează zi și noapte.
Numele lui este Moartea.
N-ar trebui să vii.
Oprește-mă, atunci!
Nu te pot opri.
Pe mâine!
Sau toate zilele de mâine.
- Ai văzut-o? - Da.
Bine! Atunci putem merge cu Sindbad astă seară.
- Nu, Abu. Nu pot să merg. - De ce nu? Ai văzut-o din nou.
De aceea nu pot pleca, pentru că am văzut-o.
Bine.
Atunci, voi pleca singur.
Dacă te duci acolo mâine din nou...
cum vei trece de străji fără ajutorul meu?
- Voi găsi o cale. - Vei fi prins.
Rămâi cu mine? Abu, de ce ar trebui?
Ai la fel de mare dorința în sufletul tău, cum o am și eu.
- De ce ar trebui să rămâi cu mine? - Pentru că sunt la fel de nebun ca tine.
A doua zi, uzurpatorul Geafar
sosește în vizită la sultanul din Basra.
Frate al Leilor.
Fântână a ospitalității.
Știi, am cea mai mare colecție de astfel de dispozitive mecanice...
din lumea întreagă.
Iar acesta este cel mai remarcabil dintre toate.
Măsoară timpul.
Vezi cum funcționează?
Curată magie, nu-i așa?
Sper că acest dispozitiv periculos, nu va fi lăsat, în mâinile poporului.
- Periculos? - Da.
De îndată ce oamenii vor începe să cunoască timpul...
nu te vor mai numi rege al timpului.
Vor dori să știe cum se scurge timpul.
Ai dreptate! Oamenii nu trebuie să știe niciodată!
Vino!
Privește! Câtă măiestrie!
Câtă precizie! Câtă exactitate!
Prin urmare prefer aceste lucruri înaintea supușilor mei.
Privește! Privește!
Privește! Nu, nu. Asta-i cea mai frumoasă dintre toate.
Vezi?
Trebuie doar să răsucesc o cheie sau să apăs un resort...
Iar ei fac exact același lucru de fiecare dată...
și exact ceea ce vreau.
În timp ce deseori supușii mei nu reușesc să facă exact ceea ce vreau...
și de aceea trebuie să le tai capetele.
Vezi?
Colecția măriei-tale este într-adevăr nemaipomenită...
Și aproape completă.
Aproape completă?
Colecția mea vreau să știi că este completă cu desăvârșire.
Te rog, nu mă înțelege greșit, măria-ta.
Sunt conștient că nimic în afara unui miracol n-ar putea da strălucire...
acestei parade, deja orbitoare.
Dar o astfel de minune însă, există.
O jucărie mecanică mai bună decât oricare de-a mea?
Cunoscând interesul măriei-tale în această privință, am adus-o cu mine.
S-o vedem! S-o vedem! Îndată, îndată!
Nu mai am răbdare!
Este tulburătoare asta.
Înălțimea-Ta, răsucește cheița!
Ce-o să facă?
Își va mișca picioarele, ori își va arcui gâtul?
Sau își va flutura coada?
Nu va da cu copita, nu?
Să-ți spun cinstit, mă neliniștesc aceste lucruri...
până nu aflu ce fac, până nu mă obișnuiesc cu ele.
E nevoie să răsucesc, întrucâtva.
- Încalecă-l, Înălțimea-Ta! - Da.
- Și acum? - Trage de frâu!
Minunat! Nu mai sunt om. Sunt pasăre!
Sunt regele păsărilor!
Nu! Mi-l doresc!
Mi-l doresc! Trebuie să-l am! Și-ți voi da tot ce vrei pentru el.
E al măriei-tale. Îți cer un singur lucru în schimb.
Orice dorești.
Pe fiica ta.
Pe fiica mea?
Doamne, Doamne, Doamne! Zău! Asta e foarte greu.
De ce o vrei pe fiica mea?
- Trebuie să întemeiez o dinastie. - Chiar...
M-am lămurit complet cu privire la înființarea unei dinastii.
Încântător lucru de făcut. Am încercat eu însumi, de mai multe ori.
Și ce-am primit? O fiică.
Adevăratul urmaș al mamei nefericiților.
Ochii ei sunt motiv de ceartă. Mereu încearcă să se ajungă unul pe altul.
Ochii ei sunt de o frumusețe babiloniană...
iar sprâncenele, asemenea semilunii de Ramadan.
- Trupul ei e zvelt ca litera "alfa". - De unde știi?
- Am văzut-o. - Nu se poate!
- Am văzut-o. - Unde?
- În globul meu de cristal. - La naiba cu globul tău de cristal!
Naiba să le ia pe toate! Întotdeauna am urât aceste lucruri!
- Ești vrăjitor? - Am oarece îndemânare.
Nu mai spune!
Oricum trebuie să am acest cal. Deci, cred că trebuie s-o ai pe fiica mea.
Nu mă voi mărita cu el. Mai degrabă aș muri.
Voi merge la sora mea, care este căsătorită cu sultanul din Samarkand.
Ea mă va proteja.
Întoarce-te în grădină!
Acolo îl vei găsi pe cel pe care l-am luat drept duh al iazului.
Spune-i de nenorocirea noastră și spune-i că-l voi aștepta la Samarkand.
Bine, prințesă.
Înălțimea-Ta, prințesa este de negăsit.
A dispărut. Am scotocit întreaga grădină.
- Am găsit doar doi cerșetori. - Aduceți-i aici!
Geafar! Geafar!
Geafar!
În cele din urmă, față în față, om la om, sabie la sabie.
Dați-mi o sabie! Allah va judeca!
Mărite sultan, spun adevărul. Ochii mei stau mărturie.
Ahmad!
Ochii mei!
Am orbit!
Ahmad!
Ascultă, mărite sultan, eu cunosc adevărul!
Trebuie să afli cine este acest om!
Și ăsta! Ascultați, oameni buni!
- Pui de cățea! - Allah!
Prin puterea vrăjii mele...
Fii ce au fost străbunii tăi...
Și latră la Lună!
Iar acesta este blestemul meu:
vei rămâne câine...
iar tu vei umbla în întunericul orbilor...
până când am s-o țin în brațele mele.
Și acum, binefăcătoarele mele, știți de ce un orb cu câinele său...
caută prin lume o dragoste pierdută, dar nu lipsit de speranță.
Cu toate acestea, fără această speranță, nu ar fi nimic.
Dar Allah este milostiv.
Allah este milostiv, într-adevăr, fiindcă aceea pe care o cauți este aici.
Dacă-ți bați joc de mine, Allah nu te va ierta.
Nu-mi bat joc. Prințesa ta a fost prinsă de negustorii de sclavi
și vândută aici în piața noastră de sclavi.
Cel mai bogat negustor din oraș a cumpărat-o.
Dar până să o ia la casa lui, a căzut într-un somn neobișnuit.
Trăiește, dar e ca și moartă. Niciun vraci, n-o poate face să-și revină.
Zi și noapte, îl strigă pe duhul din iaz.
- Eu eram acel duh! - Și doar tu o poți face să-și revină.
Mă poți duce acolo?
Duhule, te voi mai vedea vreodată?
- Niciodată? - Du-mă lângă ea!
De ce ai venit?
Ca să te găsesc.
- De când mă cauți? - De la începutul veacurilor.
Acum, că m-ai găsit, cât timp vei rămâne?
Până la sfârșitul veacurilor.
Visul... visul meu...
mereu același vis.
Acesta nu este un vis.
Ahmad!
Gata cu gluma!
Nu mă mai privi așa!
Suferința și-a lăsat urmele.
Pentru mine, frumusețea ta va fi mereu așa cum am zărit-o întâia oară...
niciodată nu se va schimba.
Ochii tăi... Sunt atât de ciudați.
Atât de plini de durere.
Nu poți trece prin foc fără să te arzi.
Ahmad, trebuie să pleci. Stăpânul s-a întors.
Te voi ascunde, iar când stăpânul va adormi în arșița de după-amiază...
voi veni după tine.
Taci!
De acum nu mai ești doar al meu. Aparții și prințesei.
Stai și apăr-o pentru mine!
Nu vede! E orb.
Stă în puterea ta să-i redai vederea.
În acest oraș, e un vraci renumit, care la rugămintea ta, l-ar putea tămădui.
Du-mă la el!
E aici? Pe corabia asta?
Da. Te așteaptă.
Descuie ușa!
Descui-o!
Adu-l mai aproape!
Mai aproape!
Cum ți se pare viața de câine?
Ciudat cum un copil așa obraznic, poate fi un câine atât de pașnic.
Aruncă-l peste bord!
Bine ai venit!
Geafar!
Da. Geafar. De fiecare dată, Geafar.
De când ai părăsit palatul, am vegheat asupra ta.
Când umblai fără speranță rătăcind prin deșert, cine te-a îndrumat?
Când ai fost vândută în piața de sclavi, cine te-a cumpărat?
Tot Geafar.
Ai fost în casa mea, cât timp ai fost îngrijită, dormindu-ți somnul...
și visând până la capăt...
întâiul tău vis de dragoste.
Eu am fost cel care te-am trezit.
Ba nu. A fost Ahmad.
Mi s-a spus că există un vraci aici...
care i-ar putea reda vederea.
Însă eu sunt acel vraci.
Din clipa în care te voi ține în brațe...
Ahmad va putea vedea.
Ia-mă în brațe!
Ochii mei!
Hei! Ahmad!
Ahmad!
Poți vedea? Sunt Abu din nou!
Abu!
- Abu, unde e ea? - E cu el... Geafar... pe corabie.
La ce-mi sunt de folos ochii fără ea?
Nu înseamnă nimic pentru tine, fără ea?
Nimic.
Nu. Nu.
Am puteri prin care te pot supune voinței mele.
Dar vreau mai mult decât ele îmi pot oferi.
Vreau dragostea ta.
Uită-l pe Ahmad! Nu mai e orb.
Iar pentru un om care vede, lumea este plină de femei.
Numai că eu sunt blestemat...
Să nu te pot vedea decât pe tine.
Prostuțo! Încerci să-ți curmi viața înainte de a o începe.
Îți spun, Ahmad te-a uitat.
Privește!
E Ahmad.
Stihii!
Dezlănțuiți-vă, stihii ale cerului!
Până când veți urla cu putere!
Ahmad!
Ahmaaad!
De ce te împotrivești destinului?
Te comporți ca o sclavă.
Sunt o sclavă.
Mi-ai putea porunci.
Încearcă! Cere ce vrei!
Vrei să mă duci înapoi în Basra?
- Cârmaciule! - Da, stăpâne!
Spre nord, la Basra!
Acesta e un loc pustiu.
Este cea mai frumoasă grădină din lume.
Dacă au existat vreodată flori în el, au murit, ca de cancer.
Iar iazul... e atât de mohorât din pricina buruienilor...
nici măcar nu te mai poți oglindi în el.
Nu caut să mă oglindesc în el.
Tată, nu vreau să merg la Bagdad cu Geafar.
- Dar, draga mea... - Nu-l lăsa să mă ia!
- Nu! - Nu, nu, nu, nu, nu, nu.
Ei bine, dacă nu vrei să mergi la Bagdad cu el, nu va trebui.
Nu. Niciodată, niciodată, niciodată! Niciodată cât voi trăi eu. Așa.
Așa!
Ce e asta?
Cea mai nouă jucărie fermecată. Servitoarea de argint.
Face ceva în plus?
Te poate îmbrățișa.
Dar oricare dintre soțiile mele ar face asta.
Îmbrățișarea ei te va înfiora...
așa cum nicio altă femeie vreodată...
n-ar putea s-o facă.
Vrei să spui că aș putea scăpa de toate nevestele mele...
Și să am o colecție de astfel de lucruri?
Mă gâdilă!
Străji!
Pregătiți-vă să plecăm la Bagdad!
Liber! Liber!
Liber! Liber! Liber!
Liber din nou!
Liber, după 2.000 de ani!
Acum 2.000 de ani, regele Solomon, stăpân al tuturor duhurilor...
m-a închis în acest clondir.
Pentru mine, aceasta este prima clipă a noii mele libertăți.
Pentru tine...
Pentru tine, acesta este ultimul moment al vieții tale.
- Al vieții mele? - Al vieții tale!
Într-o clipă voi ridica piciorul și te voi strivi...
insectă, gândac, vierme ce ești!
Dar, căpetenie a duhurilor, eu te-am pescuit din mare.
Am deschis clondirul. Te-am eliberat. Nu poți fi atât de nerecunoscător.
Nerecunoscător? Sclavii nu sunt recunoscători.
Nu pentru libertatea lor.
Ascultă!
Înăuntrul clondirului meu pentru prima mie de ani...
am jurat că voi îmbogăți pe cel ce mă va elibera, cu toate bogățiile Pământului.
Dar în a doua mie de ani, duhul meu închis a jurat să se răzbune...
pe toți cei care trăiesc și sunt liberi.
Și mi-am jurat c-o să-l omor pe cel care mă va elibera, pentru a-mi astâmpăra ura.
Ești gata?
Așteaptă! Așteaptă! Așteaptă! Așteaptă!
Te rog, înainte de a muri, pot...
Pot să-ți pun o întrebare?
Întreabă!
Cum se face că tu, care ești la fel de mare cât un munte...
ai putea încape vreodată în acest clondir pe care îl pot ține în mână?
Ai fost într-adevăr în el, sau nu?
- Bineînțeles că am fost. - Ba nu, n-ai fost.
- Am fost! - N-ai fost!
Cum? Îndrăznești să te îndoiești?
Dacă tot mor curând, pot îndrăzni orice, dar eu spun că e imposibil.
- Imposibil? - Însă eu nu te cred.
- Ai grijă! - Dar niciodată n-am să cred.
- Niciodată? - Nimic nu mă poate face să cred!
- Nimic? - Nimic. Dacă nu văd cu ochii mei.
Atunci, câine necredincios, înainte de a muri...
vei vedea, că pentru mine, nimic nu este imposibil!
Vei vedea și vei crede!
Acum, uriașule, poți râgâi în voie!
Lasă-mă să ies! Lasă-mă să ies!
Doar pentru că erai mai mare ca mine, ai crezut că mă poți înspăimânta.
- Lasă-mă să ies! Lasă-mă să ies! - Rod al îngâmfării!
Făptură josnică! Să te las să ieși?
Am să te arunc înapoi în mare.
- De astă dată pentru totdeauna. - Nu. Îndurare! Îndurare, stăpâne!
- Cum ai zis? - Mărite și preamilostive stăpân!
- Mai spune o dată. - Mărite și preamilostive stăpân...
lasă-mă să ies și îți voi îndeplini trei dorințe.
- Trei dorințe? - Întâi îți voi îndeplini dorințele.
- Juri? - Jur!
Pe regele Solomon, stăpân al tuturor duhurilor?
Pe regele Solomon, stăpân al tuturor duhurilor...
jurământul pe care niciun duh nu-l poate încălca.
- Te vei supune? Fără mânie sau amenințări? - Fără.
- Fără și mai cum? - Fără, stăpâne.
Acum, să nu mai faci atât de mult zgomot. M-ai speriat mai înainte.
Stăpâne, te-am auzit și mă voi supune.
Așa e mai bine. Toți huliganii trebuie să învețe să se poarte în cele din urmă.
Mi-e foame.
Nu pot gândi cu burta goală.
Aș dori niște cârnați ca aceia pe care mama obișnuia să-i facă.
Cârnații tăi, stăpâne.
Asta a fost prima dorință, stăpâne.
Ți-au mai rămas două. Rostește-le!
Nu mă grăbi! Trebuie să fiu prudent.
Încă două. Știi ce-mi doresc?
Spune-mi! Unde este prietenul meu Ahmad?
Stăpâne, ca să afli asta, trebuie să privești, cu Ochiul-A-toate-Văzător.
- Atunci dă-mi ochiul! - Stăpâne, te pot duce acolo...
dar nu-l pot fura nici chiar pentru tine.
Să-l furi? Voi avea eu grijă de asta.
- Lăudăros mic. Ce-ai mai furat până acum? - Ce n-am furat!
Cheia temniței, inelul de pe deget, bani din pungă, puterea duhului...
Și limba mincinosului! Dar cine va fura Ochiul-A-Toate-Văzător...
chiar de pe fruntea zeiței, n-ar trebui să fie, nici hoț nici lăudăros, ci un erou.
Întotdeauna mi-am dorit să fiu un erou. Haide!
Atunci prinde-te de părul meu!
Bine. Dar ia aminte, aceasta nu e cea de a doua mea dorință, totuși.
Acum mai curând te ajut.
Da, stăpâne.
Duhule! Duhule!
Mi-e frică!
Am auzit!
Ești bine, stăpâne?
Cred că da. Unde suntem acum?
Deasupra acoperișului lumii.
Lumea are acoperiș?
Desigur, sprijinit pe șapte piloni.
Iar cei șapte piloni sunt așezați pe umerii unui duh a cărui putere
este mai presus de orice închipuire.
Iar duhul stă pe un vultur...
Și vulturul pe un taur iar taurul pe un pește.
Iar peștele înoată în Marea Veșniciei.
Încotro ne îndreptăm?
Spre cel mai înalt pisc a celui mai înalt munte din lume...
Acolo unde Pământul întâlnește cerul, iar acolo este Templul Zorilor.
Și în sala mare a templului se află Zeița Luminii.
Iar pe fruntea zeiței, se află Ochiul-A-Toate-Văzător.
Și acum, micul meu lăudăros...
poți fi hoț și erou totodată.
Un erou!
Vreau să fiu marinar
Vreau
- Vreau! - Vreau!
- Vreau să fiu marinar - Vreau să fiu marinar
Vreau să fiu marinar, să navighez pe mare
Nu sunt nici agricultor, tinichigiu, croitor sau orice mi-ar fi plăcut să fiu
Mătușile și verii
- Alături de o duzină de brutari - Alături de o duzină de brutari
M-au îndemnat să devin marinar sau tâlhar la drumul mare
Vreau
Vreau să fiu bandit Nu puteți înțelege asta
Duhule! Duhule! Scoate-mă de aici, repede! Repede!
Duhule! Duhule! Ajutor! Ajutor! Duhule, ajutor!
Duhule!
Acesta e Ochiul-A-Toate-Văzător?
În nu mai puțin de 2.000 de ani îi va crește altul.
După o sută de generații, nu-și vor mai aminti faptele lor.
- Acum voi afla ce s-a întâmplat cu Ahmad? - Privește!
Privește cu atenție!
E adevărat. Este Ahmad.
Ajutooor!
- Ajutooor! - Ajutooor!
Acum a doua mea dorință. Du-mă la el!
Te ascult și mă supun, micule stăpân al lumii.
Ține-te bine, micul meu tovarăș! Ne vom întoarce în partea cealaltă a lumii.
Nu-ți fie teamă, Ahmad!
- Sunt eu, Abu. - Abu!
Lasă-mă jos! Lasă-mă jos!
Ușor, neghiob bun-de-nimic!
- Abu! - Ahmad!
Allah fie milostiv. Este un duh adevărat.
Da. Este al meu, iar eu sunt stăpânul lui.
- Eu sunt stăpânul tău, nu-i așa? - Te ascult și mă supun, stăpâne!
Vezi? El m-a adus aici și ne va duce departe.
De ce râde așa? Nu-mi place cum sună asta.
E în regulă. E un pic cam mare, despre asta e vorba.
Asta e cea mai proastă calitate a lui. Trebuie să strigi cam mult.
Hei, tu de acolo!
- De ce râzi? - De libertatea mea. O am la îndemână.
Scoate-ne de aici!
- E a treia dorință? - Nu, nu, nu, nu.
Încă nu.
Este mare, dar este șiret.
Trebuie să fiu prudent. Mi-a mai rămas doar o dorință.
Am o singură dorință.
Știu totul cu privire la asta.
Prințesa ta.
Dacă aș putea să o văd din nou.
Asta-i tot? Nu am nevoie să irosesc o dorință pentru asta.
- Privește! - Ce e asta?
Privește în el... cu atenție, cu atenție!
Continuă să privești în el! O vei vedea.
E adevărat!
Un trandafir albastru?
Am auzit vorbindu-se despre asta.
Acesta e trandafirul albastru al uitării.
Dacă ea inspiră parfumul său, va uita... totul.
Trandafiri albaștri?
Fermecători!
Cine ești?
Nu știu.
Am uitat.
De ce sufereai?
Am suferit?
Nu-mi amintesc.
Se pare că eram îndrăgostită.
Pe cine iubeai?
Nu pot spune.
Nu mai știu.
Nu mă mai pot uita!
Există lucruri mai rele decât orbirea.
Să știi, poate fi mai groaznic decât să nu vezi, dacă nu poți poți face nimic.
Nimic. De ce mi-ai dat asta?
Ia-l înapoi și sfărâmă-l într-o mie de bucăți!
L-am furat doar pentru a te ajuta.
L-ai furat pentru că îți place să furi.
Fără furtul meu, ai fi fost mort.
Mi-aș dori să fi fost mort. Mi-aș dori să nu te fi cunoscut niciodată.
Mi-aș dori... Mi-aș dori să fiu în Bagdad.
Îți doresc să fii!
Ahmad! Ahmad!
Ahmad!
- Unde ești? - Unde i-ai dorit: în drum spre Bagdad.
Scoate-mă de-aici! N-ai auzit? Vreau să ies!
Rămâi unde ești!
Ești șmecher omulețule, micule stăpân al universului...
dar muritorii sunt slabi și plăpânzi.
Dacă le ghiorăie burta, își pierd judecata.
Dacă gândesc, uită de glasul inimii.
Iar dacă glasul inimii le vorbește...
Iar dacă glasul inimii le vorbește ei uită totul!
Nu sunt eu stăpânul tău?
Nu mai ești. Ți-am îndeplinit cele trei dorințe, iar eu sunt liber!
Liber!
Duhule! Duhule! Vino înapoi!
Nu mă lăsa aici! Nu mă lăsa să mor! Duhule!
Și adio, micule stăpân al universului.
Adio! Sunt liber!
Liber! Liber!
Totul din trecut este uitat.
Te-ai îndrăgostit de mine.
Ești îndrăgostită de mine.
Mă vei iubi mereu.
Totul din trecut este uitat.
Eram îndrăgostită de tine.
Sunt îndrăgostită de tine.
Te voi iubi mereu.
Hei!
Unde s-a dus? Unde s-a dus?
Geafar!
Ahmad!
Să mergem!
Aruncați-i în temniță!
Legați-i cu lanțuri de pereți, față în față!
În zori, vor muri sfârtecați într-o mie de bucăți.
N-am reușit, dragostea mea. Iartă-mă!
Nu am niciun regret.
Suntem împreună.
Și vom fi pentru tot restul vieții noastre.
Nu vom mai cunoaște niciodată povara despărțirii.
Și dacă nu ne e dat să murim, vom rămâne împreună.
Abu și cu mine ne-am despărțit certându-ne.
Aș vrea să-i spun că îmi pare rău.
Abu, prietene...
rămas bun și iartă-mă!
Nu. Nu vreau să-mi iau rămas bun.
Te voi ajuta.
Dar cum? Cum?
Dacă n-am să te pot ajuta, nu voi vedea!
Bine ai venit, prințul nostru!
Bine ai venit, micule prinț.
Părinte cu barbă, e o greșeală.
Nu sunt un prinț.
Sunt doar un hoț.
Te așteptăm de 4.000 de ani.
Nu! Nu mă așteptați...
pentru că nu știam că veneam și nu știu cum s-a întâmplat.
Cine ești, părinte al minunilor?
- Și unde mă aflu? - Acesta este tărâm de legendă...
unde totul este posibil atunci când este văzut prin ochii tinerilor.
Suntem rămășița Epocii de Aur.
De aur, pentru că aurul nu însemna nimic.
Nimic mai mult decât nisipul de sub picioarele tale...
sau piatra care am devenit.
Cum ai devenit piatră?
Am fost împietriți de groază...
de răul făcut între oameni...
atunci când au încetat să mai fie copii...
și să creadă în frumusețea imposibilului.
Dar ori de câte ori inima unui copil se întoarce la noi...
sau ajunge la noi...
revenim la viață.
Și de aceea, cum tu ești acel copil...
tu trebuie să fii urmașul meu.
Acum, vino cu mine...
și îți voi da în grijă două însemne...
ale adevăratei regalități.
Iată-le!
Îndreaptă asta numai spre nedreptate și nu vrei da greș.
Nu, preamilostiv părinte! Nu le vreau.
Nu vreau să fiu rege.
- Vreau doar să-mi salvez prietenul. - Ei bine, acest lucru te va ajuta.
Ia-l! Și acum...
îți acord onorurile...
de rege...
și totul din regatul nostru este al tău...
cu excepția acestui covor, pe care îl păstrez pentru mine.
Pentru că pe acest covor...
care zboară atunci când i se poruncește: "Zboară, covorule"...
voi pleca în Paradis când va veni ceasul.
Se spune, că deși Allah ar fi mai înțelept sau mai milos...
a existat prin negura vremurilor un rege printre regi...
stăpân și conducător al oștirilor, de pe mare și din împrejurimi.
Iar acest stăpân al vremurilor și oamenilor, era un asupritor al ambelor...
încât Pământul era negru în fața supușilor și sclavilor săi.
Și s-au văitat împreună în secret...
și au fost uciși în piață.
Dar un om înțelept printre înțelepții din Bagdad...
i-a mângâiat cu o profeție...
spunând: "de-a lungul anilor, un eliberator va veni la voi"...
"iar acesta va fi semnul lui".
Allah, știu că nu prea îți place hoția.
Nu voi mai fura din nou. Poți avea încredere în mine.
Doar de data asta. Doar acest covoraș ca să ajung în Bagdad la timp.
Când bătrânului rege îi va sosi ceasul...
nu va avea nevoie de un covor pentru a zbura în Paradis.
Căci tu, Allah, îl vei lua de mână...
blând și bun cum este...
și-l vei duce în Paradis.
Nu-i așa că am dreptate? Dar trebuie să merg la Bagdad, ca să-mi salvez prietenul.
Este o problemă de minute. Trebuie să înțelegi asta.
Allah, Stăpân al Dreptății, lasă-mă să-l fur!
Zboară, covorule!
Așteaptă!
Zboară, covorule!
De ce închizi ochii?
Ți-a mai rămas puțin timp să-l vezi.
Iar lumea va striga: "îl zărim printre nori într-adevăr"...
"Căci, dacă Atotputernicul nu ne poate salva de acest tiran"...
"cum ne-ar putea ajuta unul neînsemnat?"
"Și cititorul în stele, a răspuns:"
"aveți credință, credeți în Allah!"...
"pentru că, într-o zi pe cer, veți zări un băiat"...
"cel mai de jos dintre cei de jos, așezat pe un nor".
"Dar norul va fi la fel de puternic ca dealurile de sub zăpadă"...
"și din înaltul cerului"...
"el va distruge acest tiran cu săgeata dreptății".
Calul!
Sus, repede!
Ahmad!
Geafar!
Poporul meu, îi datorez totul lui Abu...
Și când va deveni bărbat, el va fi marele meu vizir.
Va fi trimis la cea mai bună școală din Bagdad...
Și toți înțelepții de la Răsărit îl vor învăța toată înțelepciunea lumii.
Va fi cel mai înțelept dintre oameni iar în acele zile care vor urma...
Când va fi plin de înțelepciune, știință și demnitate...
Va fi un strălucit exemplu pentru tinerii din Bagdad...
Iar ei își vor aminti cum micul hoț a devenit un om onora...
Hei! Abu! Unde pleci?
Ai căpătat ceea ce ți-ai dorit.
Acum, merg să găsesc ceea ce îmi doresc.
- Ce anume? - Ceva distractiv.
O aventură, în sfârșit!
SFÂRȘIT
Traducere: AsterX